Сантяго Ексимено
Оригами

Превод от испански: Христо Пощаков, —

chitanka.info

Пред неизбежността на смъртта, в есента, цигарата става още по-мелодична

Шики Масаока

1

Забелязах го за първи път в малкия парк от другата страна на улицата, който бе долепен до сивата и повехнала сграда, в която бяха протекли последните две години от моя живот. По зелената морава на парка имаше люлки в различни цветове, пейки, разположени под дървета с гъсти листа и каменен фонтан с шест тръби, от които изтичаха тънки струйки вода, която не ставаше за пиене.

Този следобед очаквах пристигането на сина ми. Откакто почина майка му Йоланда, редовността на неговите посещения бе нарушена и той от много месеци не идваше да ме навестява. Казват, че времето лекува всичко, но както изглежда, в нашето семейство това правило не действаше. Докато нощта се спускаше над града, с всяка изминала минута ставаше все по-ясно, че синът ми няма да дойде, затова реших да пресека улицата и да направя кратка разходка из парка.

Когато се опитах да отворя старата ръждясала решетка, тя изскърца. Повреденото състояние на входната врата беше очевидно, тя бе оксидирала и по нея се забелязваше дори и прораснал мъх. Под оцапаната й с кал страна и общата мръсотия, натрупана през годините, върху повърхността й се виждаха нечетливи букви, с които сигурно бе изписано името на парка. Опитах се да ги прочета, но бях си забравил очилата в скромното ми жилище и това се оказа невъзможно. Отворих вратата, прекрачих прага на ограденото пространство и се оказах обграден от постоянна, почти магическа тишина. Реших да тръгна по една от алеите от отъпкана пръст между тревните склонове, която водеше към вътрешността на парка и стигаше до декоративен фонтан.

Докато вървях, потопен в мислите си, нещо летящо мина покрай главата ми и леко ме закачи по ухото. Едва го видях — беше бляскаво, бързо и го обърках с птица. Покрих изплашено лицето си с ръка и издадох смешен звук, неподходящ за мъж в зряла възраст. От сенките около мен се измъкна някакъв младеж. Носеше черни джинси и потник в същия цвят, беше с дълга, небрежно поддържана коса, която бе хваната на тила му на плитка. Докато минаваше край мен, той се спря за момент и по лицето му се появи широка усмивка, достойна за телевизионна реклама.

— Съжалявам — почти прошепна — Мислех, че няма никой.

Отвърнах слисано на усмивката му. Младежът се наведе и взе от земята миниатюрна хартиена лястовица, по която бляскаха различни цветове, след това може би малко пресилено ми отправи нова очарователна усмивка. Лястовичката в ръцете му се полюшна от внезапно възникнал вятър и той побърза да я вкара в прозрачна кутийка, която извади от джоба на панталона си.

— Оригами. Вече знаеш — каза сериозно и изчезна между дърветата.

Продължих пътя си към фонтана и седнах на една от разположените в съседство каменни пейки, за да го съзерцавам. Два часа по-късно се събудих уплашен, без да зная по каква причина. Бях вкоченясал от студ, в устата си имах горчив вкус, а освен това имах и ужасно главоболие. После се повлякох към стаята си с размер на кутийка, която се намираше в близкия „затвор за старци“. Там, в самотната й тишина, щях да тъгувам до следващия месец.

2

Когато животът ти е лишен от смисъл, времето изминава много бавно. Бях позволил да бъда прегърнат от ежедневието на приюта и в продължение на месеци се ограничавах в рамките на хранене, спане и гледане на телевизия в залата за развлечения. Старците около мен образуваха групи за хазартни игри на карти или домино. За да не разорят пенсията на някого, залаганията бяха възможно най-ниски. На няколко пъти ме каниха да се присъединя към играчите, но им отказвах учтиво. Предпочитах да потъвам за няколко часа в едно от креслата наоколо и да наблюдавам всичко, което те правеха. Споровете по избор на телевизионен канал толкова ми бяха омръзнали, че когато някой се отправяше към мен, за да поиска мнението ми, аз го награждавах с идиотска усмивка, импровизирах някакво извинение и се качвах в стаичката си, за да си легна.

Приютът ни разполагаше с малка библиотека, разположена в миниатюрно помещение със сиви, ожулени стени и метални рафтове, по които хаотично бяха нахвърляни различни протрити екземпляри, изхабени и смачкани от времето. Един ден реших да извадя две книги, за да попълня с тях безсънните си нощи, които не бяха малко на брой, макар че болногледачките обикаляха коридорите, отваряха вратите и ни правеха знаци да гасим светлината, сякаш бяхме малки деца. Аз послушно загасявах лампата на шкафчето си и когато дежурната се прибираше в будката си, отново запалвах светлината и започвах да поглъщам текста на някоя от книгите. Скоро разбрах, че от колекцията ми, която се ограничаваше до автори като Села, Гала и Перес-Реверте, едва ли можех да измъкна нещо ценно и съдържателно. Но в секцията за занимания по интерес намерих книга с любопитна обложка, върху която бе изобразена птичка от цветна хартия. В нея се говореше за прегъване и на хартия или по-точно за изкуството оригами.

3

Една сутрин, която по нищо не се различаваше от останалите, реших отново да посетя парка. Под лъчите на слънцето всичко ми изглеждаше някак си различно. Там, където по-рано намирах тайнственост и съблазън, сега разцъфтяваше вулгарност. Мястото бе наводнено от деца, които тичаха насам-натам, плъзгаха се върху пързалките, люлееха се на люлките, преследваха се едно друго, смееха се и се караха… На два пъти трябваше да напусна пътеката, тъй като по нея на два пъти премина жена, която буташе бебешка количка. Не, всичко наоколо нито представляваше картината, която си спомнях, нито тази, която търсех.

След като се върнах в приюта, седнах на отделна маса и тихо започнах да се храня. Винаги ни сервираха по две блюда — първото с по-слаба и разнообразна храна, а второто с по-силна, но с намалено количество мазнини, за да спазваме старческата си диета. Виното беше разрешено, но не повече от чашка. Аз често придружавах храненето си с глътка вода и почти не слагах в устата си залъци хляб, дори и ако първото ястие беше супа, а второто риба на скара, които ни се сервираха през почти всички дни на седмицата, с изключение на четвъртък. Една от сестрите се приближи до една от отдалечените от мен маси и помогна на някаква жена да стане от стола си. Наблюдавах сцената, сякаш не принадлежах към това място. Наричат го самовнушение.

Прекарах следобеда си в пълна апатия. Седях пред телевизора, почти без да хвърлям поглед към екрана му, а около мен се разнасяше постоянното шумолене на плочките на домино, които се плъзгаха върху една от съседните маси. Използвах едно от телевизионните прекъсвания, за да отида до тоалетната, а там трябваше да изчакам няколко минути, докато един от изоставените нещастници си свърши работата. Спомням си, че прилагателното „изоставени“ ми го подшушна един от охраната по сигурността, а това бе през онези далечни празнични дни, когато никой не го интересуваше колко чаши вино ще изпием по време на гощавките си. Не го видях повече, но думата остана свързана с онези от нас, които никога нямаха посещения, нито имаха роднини и приятели.

През нощта, дежурните по навик настояваха да ни заключват по стаите ни. След няколко минутен спор със сестрата на рецепцията, която няколко пъти ми намекна за склонността ми към инфаркт и за проблемите ми с простатата, както и за обичайната отпадналост, която показвах и за нехайността, която проявявах към всички тези опасни неща, накрая успях да се сдобия със собствения си ключ и тя ми позволи да направя кратка разходка, а думата „кратка“ беше настойчиво подчертана от нея.

Паркът опресняваше тишината в полунощната сянка. Прекъснах околното очарование с тътренето на обувките си по отъпканата пътека. Фактически бях обул един син сандал и една официална обувка, вероятно представлявах типична картина на дъртак, обхванат от старческо слабоумие. Но за да бъда искрен, съвсем не ме интересуваше какво биха помислили другите за мен. Походих известно време, хвърляйки поглед на една или друга страна, а сърцето ми плахо очакваше някой изненадващ юмрук. Когато някой стане твърде възрастен, на него не му остават много моменти на удоволствие. Но този беше един от тях: тръпката, радостта от очакването, чувството, че скоро ще се сътвори нещо магично.

И то стана.

От една от страничните пътеки се появи познатият ми вече младеж, който почти танцуваше радостно зад огромна хартиена лястовица. Тя по-скоро приличаше на книжен самолет, който се поклати няколко пъти, след това се наклони и накрая тежестта на муцуната му го заби в земята, на няколко сантиметра от краката ми. Наведох се нервно и сгънатата му хартия се оказа в ръцете ми. Изненадано отбелязах, че ми се стори топла и сякаш цялата трепереше между пръстите ми.

— Добър вечер — каза младежът и ръката ми непохватно срещна неговата, докато се опитвах да не изпусна лястовицата. — Не очаквах да ви видя тук.

Усмихнах се. Фактът, че той си спомни за мен, ме изпълни с удоволствие. Разтегнах усмивката си и му върнах играчката.

— Казвам се Едуардо — представи се той. — Познавате ли Кен Блекбърн?

Докато претърсвах потайно джобовете на куртката си, направих отрицателен жест с глава. Отдавна бях очаквал тази среща и исках да покажа на този странен младеж собствения си напредък. В дъното на сърцето ми се бе притаил страх, че може да ми се присмее, но трябваше да опитам. Накрая извадих от десния си джоб малък модел на самолетче, сгънат от квадратната хартия на тетрадка за записки, която почиваше на моята масичка.

— Направих това — промърморих засрамено.

Едуардо се усмихна открито и го взе. И не престана да се усмихва нито за момент, макар че очите му показваха нещо друго. Когато го взе в ръцете си, с любопитство отбелязах, че сякаш искаше да го отхвърли. Но след това той внимателно възстанови елероните на самолетчето и го запрати по посока на каменните пейки. То планира не повече от четири или пет секунди и без неприятности се приземи на една от тях.

— Браво, беше голям полет — рече Едуардо и добави: — Бихте ли дошли и утре? Мога да ви покажа и някои други неща, сигурно ще ви заинтересуват.

— Разбира се. Да. Наричам се Франсиско, но всички ми казват Пако.

— Пако. Чудесно. Тогава утре ще ви очаквам тук, по същото време — сбогува се той с мен с жест на ръката си.

Наслаждавайки се на собствената си самотност, още няколко минути походих из парка. След това се върнах в приюта. Разхождайки се си тананиках една стара училищна песен, която кой знае защо ми дойде наум. И докато не се върнах в стаята си, не си спомних, че бях забравил самолетчето на онази каменна пейка.

4.

— Йошигава, Накано, Кавай…, какво знаят те? Прегъват, прегъват и прегъват, а живота? И чувството? — заяви Едуардо.

Аз слушах и се съгласявах, съгласявах се и слушах. Отвреме на време питах за нещо и той ми отговаряше, без да престава да се усмихва с онази безрадостна усмивка, която никога не напускаше лицето му. Говореше за самолети и лястовици, направени с основни прегъвания, за различни типове хартия, за движение и външен вид на изделията. Приказваше също и за живота, смърта и чувствата. Беше начетен и аз, стария човек, почти без придобита култура, слушах очаровано единствената личност, която изглежда приемаше, че съществувам.

Винаги си определяхме срещите си към свечеряване — така, както правеха влюбените. Часовете ми, прекарани в приюта, бяха изпълнени с отвращение към всичко наоколо, докато не дойдеше моментът на нашето виждане. Болногледачките бяха отбелязали увеличаването на броя на нощните ми разходки, но не изглеждаха особено разтревожени. И по-добре; идеята, че на моята възраст трябваше да се оправдавам с моите похождения, съвсем не ми харесваше. Когато слънцето се скриваше, вземах палтото си и една кутия от обувки, в която се криеха моите творения, след това се отправях към каменната пейка, на която се бяхме уговорили, че ще провеждаме срещите си. Едуардо винаги пристигаше с няколко минути по-късно, като в повечето от случаите идването му се предхождаше от появата на неговите самолетчета. После се усмихваше, сядаше до мен и със значителна сърдечност се преструваше на учуден от факта, който той определяше като „моят баснословен напредък“. Разбира се, че лъжеше, но го правеше с такава топлота, че това нямаше значение за мен. Бях неспособен да създам по-сложни модели, ръцете ми бяха прекалено непохватни, а зрението ми изневеряваше в критични моменти. Въпреки това, няколко пъти атакувах един модел на слон, който Едуардо смяташе за много красив и докато се опитвах да го направя, окончателно довърших тетрадката си за записки.

През някои от нощите, Едуардо ми показваше своите творения, които винаги носеше в кутийки от прозрачна пластмаса. Веднъж донесе един жираф, който наистина изглеждаше прелестно. Друг път ме изненада с някакво китайче, което си навеждаше главата в знак на поздрав. Донасяше модели на буболечки и на самолети, които не можеха да летят. Един път пристигна с много красива маска, но не ми позволи да я изпробвам върху лицето си. В действителност, той не позволяваше да се пипа нито едно от неговите творения. Съхраняваше ги затворени в прозрачните им кутии, а аз ги наблюдавах с часове и се опитвах да отгатна как ги беше огънал. Съвсем не се притеснявах, че не мога да ги взема в ръце, защото може би бях неспособен да разбера сложността на тяхната изработка. Но е вярно, че ме болеше от проявената липса на доверие и една нощ му отправих любезен укор.

— Да ги копираш ли, Пако? — избухна той в силен смях. — Не, приятелю, съвсем не става дума за това. По-скоро…, не зная как да ти го обясня. Просто след като съм ги завършил, никой не трябва да се докосва до тях. Разбираш ли го?

Лицето му придоби мрачен вид, сякаш манипулирането на книжните му творения съдържаше в себе си някаква неопределена опасност. Съвсем не го разбирах, но това нямаше значение. Никакво значение.

5

Четири дена по-късно, синът ми дойде да ме посети.

Валеше ситен дъжд, който просмукваше дрехите и охлаждаше кожата. Синът ми пристигна с новата си блестяща кола, придружен от една красива девойка с големи очи и дълги крака, обути в прилепнали по тях джинси — беше една от онези, които никога досега не бях виждал. Те притичаха под дъжда разстоянието от паркинга до входа, където мълчаливо ги очаквахме аз и една болногледачка. И двамата ми отправяха безгрижни усмивки, и не спираха да говорят, докато преминавахме през приюта. Говореха за къщата си, колата и тяхната работа. Разговаряха за времето, политиката и плановете си за женитба.

— Защо дойде, Хорхе? — попитах сина ми, използвайки момента, в който останахме сами.

Девойката се бе отправила с танцуваща походка след болногледачката по посока към кухнята, вероятно с намерението да провери какъв вид бавна отрова ни сервираха ежедневно. Аз и Хорхе останахме заедно пред вратата на залата за развлечения. Докато палеше цигара, той ме изгледа от горе до долу.

— Тук е забранено да се пуши — рекох укорително.

— Не ме занимавай с глупости, татко — отвърна ми той и пусна облаче дим. — Знаеш защо дойдох. Държиш се като смахнат старец и излизаш по нощите, Бог знае къде…

След това още няколко минути, които и се сториха вечност, продължи да ме упреква. Не му отговорих. Слушах го мълчаливо, убеден, че съдържанието на думите ми няма да има никаква стойност за него. Някой включи телевизора и мърморенето му прекъсна нашия разговор.

Двамата си заминаха, така както бяха дошли, притичвайки под дъжда. Никога повече не ги видях, но в дъното на сърцето ми не чувствах съжаление. След този момент, наблюдението върху тайното ми нощно придвижване съвсем се стесни. Две от болногледачките непрекъснато патрулираха по коридорите като затворнически кучета, а един пазач непрекъснато висеше пред входната врата през цялата нощ. Наличният фонд на приюта се наслаждаваше на перспективата за увеличение на разходите за пребиваване, но невъзможността да се видя с Едуардо ме разкъсваше вътрешно.

Върнах се към скучното ежедневие, обхванат от собствените си мисли. Ако по-рано почти нямах връзка с обитателите на приюта, сега се потопих в състояние на пълно мълчание и ги прекъснах напълно. Затварях се в стаята си и с часове прекарвах проснат в леглото, вперил поглед в празното пространство. През някои от дните отварях прозореца и наблюдавах улицата, но тъй като от това място не можех да видя парка, тъгата ме нападаше бързо.

Дните ми преминаваха като есенни листа и скоро стана очевидно, че депресивното ми състояние съвсем не облагодетелства околната среда в приюта. Една особено тъжна утрин, когато сивите облаци бяха потопили небето, шефката на болногледачките ме повика в кабинета си и успя да проведе дълъг, свойски разговор с мен. Няма да ви разказвам подробностите, само ще ви кажа, че след повече от два часа стрелба и примирие, накрая ми бе предоставено разрешение да излизам през нощта по един път в месеца, но с обещанието, че винаги ще се връщам преди разсъмване.

Спомням си, че оня ден не бе четвъртък, но мисля, че беше единствения път, когато си изядох и двете яденета. След това се качих в стаята си и твърдо очертах с кръстче квадратчето на окачения на стената календар, което отговаряше на датата дванайсети ноември.

6

Едуардо седеше на каменната пейка и фигурата му в тъмнината изглеждаше като на тези странни създания, с които украсяват водопроводните капчуци на старите сгради. Когато поставих ръка върху рамото му, той издаде недоволно ръмжене и скочи от мястото си. Отдръпнах се уплашено. Очите му бяха червени, изпълнени с кръв, а лицето му беше бледно, сякаш няколко дни не бе спал. Изглеждаше, като че ли целият бе обзет от крайно напрежение.

— Вие се върнахте, Пако — изрече той, а гласът му звучеше слабо и изнемощяло. — Очаквах ви много дни. Искам да ми помогнете, елате с мен. Извърших нещо ужасно.

Нещо в жестовете му и начина на говорене ме наведе на мисълта, че не трябва да му се доверявам. Почувствах, че се разтрепервам, защото държанието му бе много по-различно от това през другите нощи. Докато мислех на тази тема, Едуардо закърши ръце и започна да прехвърля теглото на тялото си от единия на другия си крак. Този човек вероятно беше единствения на този свят, който можех да нарека приятел, без да се страхувам да сбъркам, затова много не се забавих да се въоръжа с храброст и да кимна в знак на съгласие.

— Чудесно! — извика той, опитвайки се да се усмихне. — Ще дойдете с мен и те ще го разберат. Вие ще им го обясните и те обезателно ще го разберат. Всеки може да има лош ден, не е ли така, Пако? Всеки! Още повече ние, на които животът съвсем не е лесен. О, да, те знаят да извиняват…

По целия път към дома му, Едуардо продължи да говори и да говори, без да спре. Улиците извиваха и се пресичаха, накрая се вляха в една по-широка от предишните. Светофарите по нея следваха един след друг. Но по тях не се забелязваха много коли, може би преминаха една или две. Не срещнахме никого. Докато прониквахме все по-навътре в града, аз се опитвах да запомня пътя за връщане, в случай, че се наложеше да се върна сам. Не го постигнах и съжалявах, че не притежавах по-развито чувство за ориентация.

— Понякога е трудно, Пако, знаете го — отбеляза Едуардо докато вървяхме по някакви тъмни улици и първите капки дъжд започнаха да падат върху нас. — Много е тежко. През някои от нощите, те не спират да се движат и да се вълнуват. И не мога да спя. Прекарвам нощите в бдение, слушайки гласовете им… И те настояват …, изискват от мен да продължавам с работата си… Но аз не исках това, Пако. Не го желаех. Не съм като моя баща.

Ние стигнахме до някакъв осветен портал. След това изкачихме няколко стъпала и без да се поглеждаме влязохме в сградата. После мълчаливо изчакахме пристигането на асансьора. Едуардо си гризеше ноктите, макар че беше с петнайсет или двайсет години по-млад от мен. Нервите го гонеха. Очите му не спираха да се оглеждат наоколо, сякаш се страхуваше, че всеки момент, някой ще се нахвърли върху нас. Едва след като стигна до вратата на апартамента си, той донякъде се оживи и ми отправи слаба усмивка, която бе сянка на обичайната му.

— Сега, Пако, трябва да им се говори, да им се обясни какво се е случило… Бях слаб, позволих си да ме обземат най-отвратителните ми чувства… Но никога не съм искал да им причиня вреда, кълна се… — рече той със сълзи в очите, докато отваряше вратата на стаята си.

Вътре беше топло, може би прекалено топло за времето на годината. При все това, когато забелязах затварянето на вратата зад себе си, усетих, че ме побиват тръпки. После се огледах около себе си с отворена уста. Домът се състоеше от една единствена стая — четири стени. И те бяха препълнени от пода до тавана с онези прозрачни кутийки, подобни на малки пластмасови затворчета. Във вътрешността на всяка от тях се намираха същества — да, същества, не можеха да се определят по друг начин — а те сякаш спореха с преградите си. Докато удряха стените на затворите си, успях да чуя гласовете и виковете им. И всички те се извиваха и мърдаха, следвайки някакъв необясним ритъм, някакво монотонно и нечовешко четене на сгъната хартия.

Без да искам, повдигнах парче хартия, което лежеше на пода. Беше жестоко срязано на няколко пъти с ножица. Красотата на слона бе опетнена, животът му беше покосен от отмъстителни и озлобени ръце. Краката му все още се мърдаха във вечна агония в кройката му, вече останала без смисъл. Пластмасовата кутийка, в която бе пазен се намираше на няколко сантиметра от мястото, където първоначално лежеше, а ъглите й бяха обгорени, което допълнително свидетелстваше за една презряна и изтерзана душа, която го бе направила. Гласовете наоколо молеха за справедливост. Гласовете наоколо крещяха за отмъщение.

Съществата от стените подскачаха и виеха като луди. Риби, дървета, самолетчета, лъвове, птиченца, маски, андроиди, хора, врати… Всички чувстваха загубата, всички усещаха болката. Гласовете им ми подуваха главата и викаха в душата ми.

Повдигнах ножицата.

— Сега разбираш ли? — извика Едуардо зад мен и гласът му едва се дочу вред всеобщата какафония.

Почувствах болката му, усетих неговата загуба, но те ми говореха, нуждаеха се от мен. Виенето на Едуардо не задушаваше молбите им. Забих ножицата веднъж, после още веднъж и още веднъж — оставих се те да направляват ръцете ми. Когато той спря да вика, в стаята настъпи пълна тишина. Всички се смутиха и макар че мнозинството от тях нямаха очи, усетих погледите им и душата ми сякаш усети слабото им одобрително мърморене.

После седнах на пода и заплаках.

7

След няколко часа, те ме пуснаха да си отида, но трябваше да им обещая, че ще се върна. Едуардо се беше грижил за тях през последните няколко години и те имаха нужда някой да продължава да го прави. Разбраха, че не мога да прекарвам много време при тях и че отговорностите на моя живот в приюта са доста ограничени. По тази причина, те ми обещаха да ми помогнат.

Върнах се много късно в стаята си и дежурната болногледачка използва възможността да ме раздразни. Все пак я изслушах мълчаливо с усмивка на лицето си. Обидена от държанието ми, тя си тръгна, но не и без да ми каже, че ще доложи на началничката си. Когато затвори вратата, аз извадих от един от джобовете на палтото си прозрачна пластмасова кутийка. Във вътрешността й нервно се вълнуваше едно малко същество.

Те обещаха да ми помогнат.

Ще го направят през тази нощ.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.